Pasakėlė
Gyveno kartą vėjas ir jo dukrelės trys
Suklūpusios palaukėj jos gainiojo liūtis.
Vyriausioji sesutė norėjo būt rytys
Vydurinioji vėja svajojo - vakarys,
O aš, pati jauniausia, galvodavau slapčia
Kaip gainiočiau lietutį per vasarą nakčia.
Tačiau visi kalbėjo kad būčiau tik šalta
Kad braidžiočiau po pūgą, kol... patikėjau ja.
Nors naktimis galvojau kaip glostyčiau rasas,
O dienomis ieškojau - gal šiluma suras?
Šlamėjo, ošė medžiai: "Ne tau, ne tau, ne tau..."
Kol bėgdama palaukėm užliuvus parklupau.
Palietus veidu žemę pasgirdo šnabždesys:
"...Tikėki, broli, sese - užklups kitaip naktis..."
Žemele, motinėle, nejaugi tu kalbi?
Čia vėjai tiktai ūžia tarp medžių keturi.
Nusišypsojo saulė tarp debesų plačiai -
Mergele, kam tau šaltis, jei noris būt šiltai?
Pavaiksčioki saulutėj, pažaiski zuikučius
Ir pamažu, iš lėto, pietys tavy nubus.
Taip skraidžiojau padangėj tarp vėjų didelių
Įsikabinus saulę, nes tiktai ja tikiu.
Kol rytą, atsibudus, pragydo vyturys
Jau kelkis, miela sese, žemelej - pūsk piety..!